![](https://tvrinfo.ro/wp-content/uploads/2024/03/profimedia-0788398663-scaled.jpg)
Ideea culturii noastre că fericirea poate fi găsită doar în noi înșine este contrară istoriei, scrie în The Times James Marriott, socialist specializat în antropologie culturală.
Redăm argumentele jurnalistului.
„Până la sfârșitul secolului al XVII-lea”, a observat odată istoricul francez Philippe Ariès, „nimeni nu a fost niciodată lăsat singur”. Faptul că afirmația sună ca o exagerare este un semn al ciudățeniei stilului de viață modern. În realitate, nu este.
În cea mai mare parte a istoriei omenirii, singurătatea a fost nu numai dezirabilă, ci „practic imposibilă”. Oamenii trăiau, munceau, mâncau și dormeau împreună. Întregul sens al vieții unei persoane era legat de ceilalți într-o măsură greu de înțeles în prezent.
Închiderea într-o cameră de unul singur era considerată un act de excentricitate remarcabilă și abia în secolul al XVIII-lea au început să se construiască în mod regulat case dotate cu garanții moderne ale unei singurătăți confortabile, cum ar fi încuietori, șemineuri private și coridoare (ceea ce însemna că ceilalți membri ai gospodăriei nu treceau continuu prin camera ta pentru a ajunge la următoarea).
Suntem atât de obișnuiți cu știrile despre singurătate – cum ar fi știrea de săptămâna aceasta, conform căreia adulții englezi de vârstă mijlocie sunt „cei mai singuri din Europa” – încât uităm să ne alarmăm în mod corespunzător în fața lor. Pentru strămoșii noștri, acestea ar fi fost printre cele mai șocante articole din ziar. Ceea ce ar fi putut să li se pară și mai ciudat este paradoxul că, cu cât devenim mai izolați, cu atât cultura noastră ne bombardează mai insistent cu ideea că fericirea nu se găsește în alți oameni, ci în noi înșine.
„Fii tu însuți”, le spunem copiilor noștri. „Nu-ți face griji ce vor crede ceilalți”. Dacă suntem deprimați, trebuie să „lucrăm asupra noastră”, să realizăm o „dezvoltare personală”, să practicăm „iubirea de sine” sau să ne îmbunătățim „stima de sine”.
Toate soluțiile la problemele vieții nu se găsesc în comunitate, ci în individ – în reclamele sale de pe YouTube, compania de software Wix insistă să-mi reamintească în mod stupid că „nu există nimic mai puternic decât tine”.
Scriitorul american Tyler Austin Harper a descris ideile moderne despre dezvoltarea umană drept „libertarianism terapeutic”: „credința că autoperfecționarea este scopul suprem al vieții și că nici o constrângere formală sau informală nu ar trebui să ne împiedice să realizăm dezvoltarea personală”.
Este o greșeală să interpretăm omniprezența acestor idei ca fiind un semn că ele sunt adevăruri universale. Filozofii antici au pus un accent covârșitor pe comunitate și pe relații în teoriile lor despre viața bună. Aristotel considera că prietenia este esențială pentru fericire; Cicero credea că viața fără un prieten nu merită trăită.
Antropologul Joseph Henrich, de la Harvard, a demonstrat cât de neobișnuit arată hiperindividualismul occidental în context global. Într-un studiu fascinant citat în cartea sa „The Weirdest People in the World”, participanților din întreaga lume li s-a cerut să se definească pe ei înșiși, completând propoziția „Eu sunt…”
Occidentalii au avut tendința de a se concentra pe atributele și realizările lor personale („Sunt doctor”, „Sunt inteligent” și așa mai departe). Participanții non-occidentali au avut tendința de a pune accentul pe relațiile lor („Sunt un fiu”). Societățile mai colectiviste, cum ar fi cele din Asia de Est, tind să aibă rate mult mai scăzute de depresie și anxietate decât țările occidentale.
Din păcate, suntem prinși într-un Catch-22 cultural: cu cât suntem mai izolați, cu atât mai mult ne obișnuim cu ideea că ființele umane sunt animale solitare care își găsesc sensul și scopul ca indivizi, nu în grupuri. Companii precum BetterHelp ne cer să credem că nefericirea poate fi vindecată în izolare, vărsându-ne necazurile unui terapeut virtual sau unui chatbot de pe un smartphone.
Contrastând cu povestea psihiatrului Anthony Storr despre un prieten care lucra cu un trib de vânători-culegători din Africa și care a rămas perplex când a constatat că clienții săi se prezentau la terapie însoțiți de familiile lor extinse – pentru ei, ideea de a înțelege, cu atât mai puțin de a vindeca o minte umană în izolare nu avea niciun sens intuitiv.
O mare parte din limbajul la modă al terapiei și din jargonul „bunăstării” se bazează pe presupunerea că, dacă vrem să fim sănătoși din punct de vedere mintal, trebuie să menținem o atitudine de paranoia vigilentă față de alte persoane care ar putea să se amestece în viața noastră. Suntem instruiți să ne temem de interacțiunile care ar putea conține „microagresiuni” sau „declanșatori” neplăcuți.
Oamenii dificili nu trebuie tolerați, ci condamnați ca fiind „toxici”. În psihologia pop, „a face pe plac oamenilor” nu este un instinct lăudabil, ci o patologie. Trebuie să menținem „limitele” și să ne ferim de efortul „muncii emoționale”.
Universitățile oferă „spații sigure” pentru ca studenții să își păstreze sănătatea mintală prin izolare. Acestea par a fi tocmai soluțiile greșite pentru o societate care suferă de o lipsă de conexiuni umane. Mă întreb câți oameni își dau seama cât de neobișnuite sunt aceste idei dintr-o perspectivă istorică.
Puțini sunt acum cei care se împotrivesc în mod serios ipotezelor individualismului. Individualismul economic a fost mult timp o forță importantă în dreapta politică. Mulți dintre cei de stânga, care cândva ofereau o viziune mai comunitară asupra societății, au cedat acum în fața „politicii identitare”, care ne învață că fericirea și împlinirea pot fi găsite uitându-ne în interior: descoperind și exprimând identități personale din ce în ce mai exotice și mai recherché. Dar cred că majoritatea dintre noi ar fi mai bine să nu ne gândim atât de mult la noi înșine.
Mă întreb uneori dacă epoca noastră de singurătate nu ar fi mai mulțumită dacă am inversa pur și simplu toate ideile noastre convenționale despre fericire: nu fi tu însuți dacă asta face mai greu să te înțelegi cu alți oameni; nu te exprima dacă asta îi înstrăinează pe cei din jurul tău; fă-ți griji despre ce cred ceilalți despre tine dacă vrei să-ți faci prieteni.
Nu trebuie să mergem atât de departe încât să ne demolăm coridoarele și să ne scoatem încuietorile, dar dacă ne dorim o societate mai fericită și mai puțin izolată, ar putea fi de ajutor să ne amintim cât de ciudate sunt ideile occidentale moderne despre dezvoltarea umană.